KULDNE PÄRNAPUU
Ahvike, papagoi, kus te olete?
Aeg on tõusta, meid ootab vaalapoeg! Kus te siis olete?
Mina olen siin.
Oi, mida sa siin teed? - Värisen, külm on.
Külm? Mis sa nüüd.
Mul oli palav ja ma ronisin mäele, aga seal oli lumi.
Selline maitsev. Ma sõin ja sõin ja nüüd ilmselt suren ära.
Oota, ma kohe!
Nii, ja nii.
Mida küll teha? - Joota talle kuuma piima.
Vaata, et üle ei kee.
Noh, kas on kergem? - Ilmselt ma suren.
Ära karda, mina olin ka suremas. Ma külmetusin.
See oli ammu-ammu, ma olin siis veel väike.
Minu vanaema keetis teed kuldsetest
pärnapuu õitest. On selline puu. - Kus, kus see on?
Kes? - Puu, pärnapuu!
Kaugel, põhjas. Seal elavad isegi karud.
Nemad siis andsidki vanaemale pärna õisi.
Tee ja õis...
Kas kuuled?! See puu on kuldne ja kuldsetes õites, mõistad?
Ja õieke...
Kuldsel puul. Ma toon need sulle.
Tee... - Just nimelt tee! Sa paraned, küll näed!
Kuldne pärnapuu...
Vaalapoeg! Vaalapoeg!
Vaalake, ruttu põhjamaale!
Mõistad, ahvike jäi haigeks, me peame tooma pärna õisi.
Pärnapuu...
See on alles ilu!
Sa ära muretse, ta tuleb kindlasti tagasi.
Hoia kinni, hoia kõvasti kinni. - Ma, ma hoian.
Aga ahvikene, mis temast nüüd saab?
Ma ju lubasin talle kuldseid õisi, aga kõik läks kaotsi.
Ma olen terve, terve! Täiesti terve!
Terve! Terve! Terveks sai!
Kui poleks olnud sind, lõvipoeg,
kui teid poleks olnud, ma oleksin ära surnud.
Te rääkisite sellest nii hästi: ma nägin kogu öö unes kuldset pärnapuud.
Ja ärkasin üles täiesti tervena. Aitäh teile!
Jutustas Pastella